Вітаю!
Якщо ви дивитесь це відео,
Downloaded from YTS.BZ
значить вас відібрали на посаду пілота
в «Космовторресурс».
Найбільшу компанію по утилізації ядерних відходів в Східній Європі.
Official YIFY movies site: YTS.BZ
За 150 років використання ядерної енергетики
людство накопичило понад три мільярди тонн відходів
у тимчасових сховищах.
Через зростання кількості землетрусів
радіація знищує життя на нашій планеті.
Але зараз це можна виправити.
На нашому вантажному кораблі «Обрій»
ви повинні перевести ядерні відходи з Землі на супутник Юпітера — Калісто.
Весь маршрут займає чотири роки.
Два роки туди і два роки назад.
Але не хвилюйтеся.
За цей час ви отримаєте задоволення від подорожі
на просторах чарівної Галактики.
У розпорядженні пілота є кімната відпочинку, тренажерний зал,
кухня, спальня і, звичайно ж, цілковита самотність.
А щоб вам не було сумно,
вас буде розважати робот Максим,
який запрограмований підіймати настрій.
Макс, тобі слово.
Привіт, напарнику.
Що буде, якщо надзюрити у вакуумі?
У вакуумі буде надзюрено.
До речі, рівень гумору можна завжди налаштувати під себе.
Щасливого польоту.
І пам'ятайте, що ви робите наше життя кращим.
«Космовторресурс» — брудна робота для чистої планети.
А є ще такий анекдот.
Два роботи сидять в барі.
І перший замовляє 50 грамів мастила.
І уявляєш?
Здоров, Мельник.
Що ти там, скучаєш?
А у нас такі новості, що не заскучаєш.
Коротше, дзвонить мені Вадим Міщун з «Космонафтзора».
І каже: «Уявляєш? Ми засікли біля Урана літаючий об'єкт».
А я йому, та ти що?
А він: «Да-да, такий довгий, металевий,
дуже схожий на твій контейнер з відходами».
Бля.
Мельник, ти що, бля,
якийсь особливий там чи що?
Чи в тому космосі зовсім мозги поплавились?
Ти понімаєш, що це уголовне діло?
Якщо я взнаю, що це ти минулого разу пульнув контейнер не туди,
плакала твоя робота.
Ні, ну це ж треба наглість мати, а?
Нікому нічого не сказати, що ти промахнувся,
і піти в новий рейс.
Ну прийди й скажи, так і так, Палич, там,
мать його йоб, ну промахнувся я.
Але ж ти й слова не сказав.
Коротше, будеш летіти додому,
шукай собі другу робо...
Я ТУТ БОС
Андрюха, ти увімкнув реверсні двигуни?
По протоколу ми маємо ближче підлетіти до Калісто.
Да.
Ну нічого, другий раз з роботи не вижнуть.
А от получити лишню дозу радіації якось не дуже хочеться.
Ти можеш промахнутись, і тоді ми засмітим космосом.
Так, не балакай мені під руку,
бо зараз реально відправлються контейнери десь
в сраку на гілляку.
Добре.
О, а хочеш я поки розкажу тобі анекдот?
Хочу, щоб ти трошки помовчав і дав мені зосередитись.
Так...
Траєкторія побудована.
Починаю відстикування.
Блядь, на цьому кораблі тільки в космос літати.
Центр. Це «Обрій».
На третьому контейнері не спрацювало автоматичне відстикування.
Прошу дозвіл на вихід у відкритий космос.
І?
А, і в нас поламався відеозв'язок,
тому далі тільки по радіо.
Бреше, аж гай гуде.
Так він реально зламався.
А як — це вже зовсім інше діло.
Бач, Андрюха, доля не любить брехунів.
Господи Боже мій, нагадай, щоб я викинув це крісло к єбєній матері.
А хто така єбєня матір?
Дуже мудра жінка, якій не вистачає крісла.
Всьо. Скажеш, коли відпишуть з Землі.
- А може послухаєш анекдот? - Ні.
Максим!
Що це було?
Так, Андрюха, я якраз перевіряю дані, які отримав...
Оу...
Оу? Що значить твоє «Оу»?
Розумієш, я не вмію говорити погані новини.
Мене запрограмували навпаки, піднімати настрій.
Максиме, ти скажеш чи ні?
Так, я спробую сказати це максимально весело.
Здається, земля вибухнула!
Це що, твоя очередна шутка, чи що?
Це ж шутка?
Максим...
Мені шкода, Андрюха.
Землі більше немає.
І це ще не все.
Якщо я правильно вирахував,
то швидкість уламків приблизно 10 000 кілометрів за секунду.
Тобто, в нас лишилася доба.
Андрюха.
Будуть якісь накази?
Можливо, змінити курс?
Ці уламки смертельні для всього живого.
Вірогідність твоєї смерті дуже велика.
А моя ціль — берегти твоє життя.
Андрюх.
Андрюха.
ЗБІРКА «ЗОЛОТА ОПЕРА»
Що? Прийшов попрощатися?
Насправді, в таких ситуаціях я маю завірити твій заповіт.
Але...
можемо це пропустити.
Хочеш послухати музику?
Ні.
То я так.
Неважно, в общєм.
Що будемо робити, Андрюха?
Я не знаю.
На мене просто ще ніколи не летіли уламки планети.
Можем помилуватись космосом наостанок.
Чекай, а Калісто?
Яка до неї відстань?
Сімдесят дві тисячі кілометрів.
- Ти думаєш... - Да, можна заховатись за тінню Калісто.
Це ж як щит серед ясного неба.
Вроді має вийти, ні?
Якщо врахувати всі показники, що ми маємо, і те, що Калісто не перебуває у...
Ну, зараз обізатєльно умнічати? Ми встигаємо до нього чи ні?
Якщо використати двигуни на реактивній тязі, то це реально.
Напевно.
Важко вирахувати.
Ну, а що робити?
Летимо до Калісто.
Якщо в нас вийде, це буде охуєнна історія.
Правда, не буде кому її розказати.
Скільки нам ще летіти?
Приблизно 20 хвилин і «Обрій» повністю сховається за...
Ти реально хочеш це з'їсти?
А що?
Я не збираюся помирати на голодний желудок.
До речі, ти знав, що коли була смертна казнь,
заключьонним давали право вибирати собі їжу.
Роззява.
Чуєш? Ти не знаєш, де в нас лежать шпроти?
Ти ще шпротів хочеш.
Я не гордий.
Я почекаю.
У вантажному відсіку синій ящик справа.
Оце вже інше діло.
Макс, що це було?
Уламки летять трохи швидше, ніж я думав.
Здається, я прорахувався.
В смислі прорахувався? Ти ж комп'ютер!
Я казав приблизно доба. Хочеш, можу все детально пояснити.
Макс, роби щось, бо зараз будеш пояснювати Господу нашому Богу.
В нас добряче влучив один уламок. З тобою все добре?
Не важно, переключай на ручне управління.
Увага! Критичні пошкодження.
Андрюха,
я дав тобі дексоцетрин, щоб ти промив рану,
а не пив його.
А чого ти не сказав, що тут 57% спирту?
Це ж божественно.
Мені здавалося, ти мав би бути засмученим.
Засмученим? Чого? Я шо, помер?
Вроді ні. Чого мені плакати?
Зник увесь твій вид, Андрюха.
Ти остання людина у всесвіті.
Прикинь?
Не президент Америки, не Супермен,
а Андрій Мельник, я,
чувак з Хмельницького.
Ясно.
Я тут зробив звіт про пошкодження, але...
напевно, я доповім пізніше.
Ні-ні-ні, ти кажи, кажи.
Я зроблю тихіше просто.
У вантажному модулі виникла декомпресія і довелося його заблокувати.
Так що в нас дуже мало запасів їжі.
Скільки?
Приблизно на 16 місяців. Але якщо економити...
Ні-ні-ні, я економити не збираюся.
Я краще помру від гастриту, ніж від голоду.
Що ще?
Також уламки повністю знищили тренажерний зал.
Ну це якось переживу.
Іще в «Обрія» відлетів один двигун
та перервалося з'єднання із системою охолодження реактора.
Максим, можеш відкрити цю коробку з подарками?
Андрюха, в тебе день народження через п'ять місяців.
Це не положено.
Максим, ну земля йобнула. Немає вже, що положено, що не положено.
Тепер я твій начальник.
Ну, дивись, ну ти ж сам казав, що я єдина людина, яка вижила.
Ну рахуй, це мій другий день народження.
Так засрано у нас ще не було.
Дай поспати.
Було б добре, якби ти поміг мені прибрати.
Може встанеш?
А може, ти поїж гівна?
Ну, взагалі то я не можу їсти.
Я комп'ютер.
Я зараз реально встану, але ти радий не будеш.
Давай, здрисни звідси.
Микола Гнатюк
зі своїм класичним хітом «Поділля-Поділля».
Взривна пісня. Понімаєте юморок?
Ну а я продовжую вести наше радіо «Соляріс».
Вже місяць як кращу радіохвилю у всьому всесвіті.
І та як всі президенти померли
і ніхто не виходить на зв'язок,
то я, Андрій Мельник,
офіційно приймаю владу над людством.
Тепер всі виживші мають підкорятись мені —
Капітану Галактика.
А, кстаті,
окремо хотів звернутись до Альони Петрук,
яка колись сказала мені: «Щоб ти здох».
Нічого не хочу сказати, але
щось тебе зараз не чути, Альона.
Ну, а далі
давайте поговоримо з останньою людиною у всьому світі.
Здрастє, Андрій!
Здрастуйте!
Ну і як вам живеться на цьому кораблі?
Нормально.
Як в Бога за пазухою.
А ця дистильована з мочі вода
просто обалдєнна.
Да?
Ясно.
А що далі планували робити?
Ви не думали?
Ти ще якось не думав.
Може, полечу кудись.
Подивлюсь, що там лишилось від землі.
Може, візьму собі кусок на пам'ять.
Чи попробую сісти на шпагат.
Час є.
Брєд якийсь.
Вперед, назад.
Супер! Не зупиняємось, веселіше.
Вирішив зайнятися спортом?
Ага.
Скучаю по тренажерному залу.
Та ж інтернету немає. Мушу дивитися, що є.
Там має бути цікавий документальний фільм про космос.
Ой, мовчи. Виглянь в ілюмінатор,
от тобі й буде документальний фільм про космос.
Я Андрій Мельник.
Остання людина у всесвіті.
І коли я говорю, то всі мають мене слухати і мовчати к єбєней матері.
Я тобі що казав?
Ніколи не синтезіруй мій голос.
Ти понімаєш, що ти мене вже реально задовбав?
Ось скажи, що, так важко сидіти в тому куточку і мовчати?
Ні, треба обізательно на вухо впасти.
Ну ти ж комп'ютер. Тобі не обов'язково балакати.
Слухай, Андрюха, мені дещо...
Опять ти за своє. Ну вічно треба ставити свої п'ять копійок.
- Андрюха, я... - Що, Андрюха? Що, Андрюха?
Ну який я тобі, в сраку, Андрюха? Я тобі що, якийсь дружбан чи що?
Що ти від мене хочеш, а?
Це що, щас прийшло?
Так, Андрюха.
Так, а звідки?
Не знаю, Андрюха.
Адресат невідомий.
Може, візьмеш перекладач?
А, да.
...не спілкувалися.
Нарешті вдалося полагодити антену.
Я почула ваші повідомлення.
Це так жахливо, що Землі більше немає.
Добре, що ви теж уціліли, бо я гадала, що лишилась сама.
Дуже чекаю на вашу відповідь.
Повідомлення прийшло з орбіти Сатурну.
Виходить, ти не єдиний хто вижив.
Ну...
Типу того.
А в неї ніби приємний голос.
Думаєш?
Ніби якийсь прокурений.
Можна піти
ферзем на С3.
Ні, сильно просто.
Піду слоном на А3.
Це остаточний хід?
Да.
Тура на D4.
Шах і мат.
Та ні, ну ти серйозно, та ж нормально грали.
Так, давай, знизь свій уровень до третього розряду.
Здається, твоїй француженці сумно.
Напевно, хоче подякувати за відповідь.
Що ти там їй розказав?
Ти ж їй відповів?
- Ну... - О, Боже!
Вижила ще одна людина, а ти навіть їй не відповів.
Бо я не знав, що їй казати.
Треба було зібратися з думками, подумати.
Це не так бистро.
Господи, з ким я живу?
Піди, прослухай повідомлення і обов'язково запиши відповідь.
Так, от що хочу, то буду робити.
Андрюха, я не сильно розуміюся в людях,
але здається, зараз не час бути інтровертом.
З вами все добре?
Якщо ви мене чуєте, то скажіть хоч щось.
Хоча б просто «привіт».
Мені ж цікаво хто ви і де ви знаходитесь.
Можливо, ми останні люди у всесвіті.
Нам потрібно підтримувати контакт. Це ж і так ясно!
Ну, я, навєрно, якийсь дурачок, бо мені щось не ясно.
Якщо вам треба якась помощь, то так і скажіть.
Але я не знаю, чим я зможу вам допомогти,
якщо ви знаходитесь біля Сатурна, а я біля Юпітера.
Це 700 мільйонів кілометрів, на секундочку.
Це дохєра і трошки.
Я хотів вам відповісти, але просто не встиг.
Я ж не знав, що вам так срочно нада.
Якщо вас не устраює, що я так довго відповідаю,
ну так поговоріть з кимось іншим.
А, я ж забув, вже більше нікого немає.
Ви вибачте за то,
я щось ляпнув згаряча.
Просто говорити — це не мій коньок.
Я лише хотів сказати, що
дуже жалко, що ви так далеко.
Коротше, я просто не люблю, коли на мене обіжаються.
Тому ще раз вибачте.
І скажіть, якщо ви на мене не обіжаєтесь, щоб я знав.
І щоб не було цієї обіди.
Серйозно? Ви ще питаєте, чи я образилась?
Ви в своєму розумі?
Та я просто в шоці!
Я жартую.
Тупо після жарту казати, що ти жартуєш.
Але ви не бачите мого обличчя, тому краще пояснити.
Можливо, почнемо з початку?
Було б добре, якби ви в двох словах розказали про себе.
А я про себе.
Не знаю...
Не хочеться прожити залишок життя на самоті.
Чому б нам не розмовляти?
Все рівно немає чим зайнятись.
А, до речі, чому у вас не працює відеозв'язок?
А може, я не хочу ні з ким говорити.
Ну, я Андрій Мельник.
Дальнобойщик.
Вожу на Калісто радіоактивні відходи з Землі
вже років десять.
Робота нормальна,
всьо просто.
Два роки туди,
два назад.
Плюс тобі платять за те, що ти в космосі.
Шо ще хтіти?
О, це вже щось! Дякую.
Ну, про мене ви вже трохи знаєте.
Я Катрін Бука, метеорологиня,
спостерігаю за атмосферою Сатурну.
Звучить нудно, і повірте, так воно і є.
Мій напарник був на підльоті до «Лапласу»
і за два тижні мав замінити мене.
Я б повернулась додому.
Але вже не прилетить.
Розкажіть краще, як пройшов ваш день.
День?
Не знаю.
Нормально.
Нормально?!
Повідомлення йде три години, а все, що ви кажете — нормально?
Я не знаю, як у вас, але у Франції фраза «як пройшов ваш день»
означає «розкажіть мені щось цікаве».
Ну, добре, добре, я поняв.
Я встав, помився, поїв,
заварив собі чаю, послухав пластинки,
ще раз заварив собі чаю.
Коротше, що розказувати, якщо нічого не случилось?
Я не слухаю.
Почекай, ти слухаєш платівки? В космосі?
Це ти круто придумав.
Ой, а нічого, що я на «ти»?
Звичайно, Катрін, не хвилюйся. Ми ж давні друзі.
Ну, ці пластинки не зовсім мої.
Це, коротше, довга історія.
Але вони мені подобаються.
Прикольно, коли можна потрогати музику.
І коли на них дивишся, вони нагадують планети.
Звучить тупо, але, не знаю...
Щось в цьому є.
Зовсім не тупо.
Я також обожнюю вінтаж, особливо паперові книги.
Космос — це просто ідеальне місце для читання.
Тут навіть довгі описи природи стають цікавими.
А ти щось зараз читаєш?
Ні, ну що ти, прикалуєшся?
Що я, по-твоєму, сяду з книжкою біля ілюмінатора
і буду читати з умним видом?
Спасіба, не треба.
Знаєш, щось взагалі це читання не вставляє.
Ти лучше розкажи, звідки ти.
Я з Британії, але зараз живу в Парижі.
Доволі шумне місто, як на мене. І туристів купа.
Проте в моєму Сен-Брійо космологією займатись складно.
О, в мене то саме.
Зараз живу в Києві, але сам родом з Хмельницького.
Щось мені кажеться, ні один француз не знає про цей город.
А там, мєжду прочєм, самий великий базар в Україні.
Чому ж, я чула про Хмельницький.
Там є будинки, і автомобілі...
Добре, я про нього нічого не знаю.
Це до речі був знову жарт.
Тобі пора вже звикнути, що я королева тупих жартів.
Ну, не така вона вже і тупа.
От я знаю тупу шутку.
От, що буде, якщо попісяти в вакуумі?
Ти ніколи не відгадаєш.
Це така тупість, що померти можна.
Вибач...
Я тут роблю вигляд, ніби все добре, але це зовсім не так.
Всі, кого я знала — померли.
Усі.
Весь світ.
І це б мало якось помогти змиритись з власною смертю, але
мені так страшно помирати.
Моя орбітальна станція повільно втрачає висоту,
і десь за кілька місяців я згорю в атмосфері Сатурну.
Я не знаю, що на мене найшло.
Просто хочеться з кимось поговорити про це.
Обіцяю, я знову буду королевою тупих жартів. Чесно.
Зараз я просто...
Ну... Ну шо ти...
Ну не нада так розстраюватись.
Ти б все одно померла рано чи пізно.
Я, навєрно, погано втішаю.
Я просто мало був на похоронах.
Як згадаю тих небіжчиків, ті вінки...
Коротше, це все неважно. Ти тільки не плач, харашо?
Слухай, так а, може, давай я до тебе прилечу і поможу?
Все рівно нема шо робити.
Можеш, пожалуста, не крутитись?
Дякую.
Ну, пожалуста, ну не заважай, ну.
Ну, скажи мені, Андрюха. Ми ж дружбани.
Я тобі вже все сказав.
Мені цікаво.
От і переб'єшся.
Добре, добре, добре.
Ми з нею просто розмовляємо.
Про...
Ну, про життя, про те, про се.
Вобще, яка тобі різниця?
За мене щось питала?
Ти їй так нужен, як голодному срати.
Так я і знав.
Ревнуєш до своєї подружки.
Це як в тому анекдоті про чорну діру.
Залетіли в чорну діру американець, японець і українець.
А в чорній дірі знаходяться всі загублені речі. І тут...
Почекай. Ти реально зможеш прилетіти до мене?
Це було б просто чудово!
Але ти впевнений?
Якщо так, то я дуже рада.
Чекаю тоді на зустріч!
Я все правильно почув?
Ти збираєшся до Катрін?
Так, не хочу бути занудою,
але як ти взагалі збираєшся летіти на побитому кораблі до Сатурну?
Ну ти ж сам сказав, що двигуни працюють. Все нормально.
Лише три. І я не казав «все нормально».
Це дуже небезпечно.
Ми не знаємо, чи «Обрій» взагалі полетить.
Ти забув, як нас протаранило?
Не забув, але я просто хочу підскочити.
Підскочити?
Андрюха, яке «підскочити»? Це тобі не на сусідню вулицю.
- Ми в космосі. - Ну так, далекувато.
Це ого-го, як далекувато.
Я не можу дозволити тобі ризикувати своїм життям.
Максим, от нахєра ти починаєш, а?
От чим ризикувати? Чим?
Таким життям, як в мене, можна тільки сраку підтерти.
А так я можу допомогти цій жінці.
Я її потрібен, розумієш?
Так, може, пора вже зробити якесь добре діло хоч наприкінці світу.
Але ти можеш загинути.
Да, можу.
Ти бачив, скільки людей загинуло?
Просто так.
Хтось в душі мився, хтось в телевізор дивився,
хтось в офісі сидів.
А я хоч можу врятувати людину.
Може, для комп'ютера це звучить тупо,
але для мене це важливо.
То що, ти зі мною?
Ти зведеш мене з розуму.
Добре.
Дякую, Макс.
От тепер ми реально дружбани.
Але нам справді треба розібратися з реактором.
Да.
Якщо з системою охолодження щось трапилось,
то, рахуй, ми летимо на ядерній бомбі.
Не переживай, я вийду у відкрий космос і гляну.
Якщо там щось не так, ми нікуди не летимо.
Даю слово.
Чуєш Андрюха, можна я розкажу тобі анекдот?
Ні.
Але ж ти мій дружбан.
Я забираю свої слова назад.
- Так не можна. - А я от зробив.
Так все, я вже на місці.
Андрюха, що там? Все добре?
Так.
Як я і казав, все в повному порядку.
Тоді нам добряче пощастило.
А, і будь обачним,
до нас наближаються уламки корабля.
- Я тут порахував, що... - Тшш.
Дай секунду.
Хочу розслабитись.
- Кажи. - Ми можемо не встигнути.
Іонні двигуни будуть довго розганятись, та й відстань завелика.
Розслабився, називається.
Я ж казав, Андрюха, це марна справа.
Давай просто забудемо про...
Чекай, чекай.
А якщо ми зробимо гравітаційний маневр біля Юпітера, це сильно у нас прискорить?
Може спрацювати. Але щоб розігнатися на потрібну швидкість,
ми маємо бути впритул до його атмосфери.
Так, ефект Оберта.
Якщо ми знизимось максимально низько
і дамо по газам, це може спрацювати.
Ну шо, вмикай двигуни, ми летимо до Юпітера.
Головне, щоб вистачило палива для імпульсу.
І мізків не робити дурниць.
Я вже казав, що це небезпечно?
Так, Макс, все получиться.
Як тобі, кстаті, моє нове крісло?
Прикольне, да?
Хай Бог милує.
Катрін, а можна я виліплю тебе з пластиліну?
Я понімаю, що вряд лі получиться прям похоже,
але це лучше, ніж говорити з повітрям.
Ти питала, чим я тут занімаюсь весь час?
Ну от, ліплю з пластиліну фігурки.
Коротше, опиши себе
і, пожалуста, не відказуйся,
а то не хочеться три години чекати, щоб почути «ні».
Ти серйозно?
Я навіть не знаю, чи в мене вийде.
Добре, добре. Ну...
В мене великі очі.
Не так, щоб прям на викоті.
Десь між легкою здивованістю і шоком.
Мій ніс звичайний,
мабуть прямий.
Вуха просто жахливі.
Стирчать, як у ельфів.
Мої губи доволі тонкі.
Але не так, наче їх немає.
Загалом нормальні.
А, це важко... Ніби якийсь фоторобот складаєш.
Не переживай, у тебе чудово получається.
І тим більше я завжди можу приукрасити.
Я колись хотів стати мультиплікатором,
але не зрослося.
У мене просто мама була скульптором.
І це було так круто дивитись, як вона працює,
і як фігурки оживають на очах.
А я в дитинстві обожнювала спостерігати за голубами.
В мого батька був голубник — він був схожий на маленький замок.
Я могла годинами дивитись, як голуби літають наді мною.
Так хотілось спіймати їх.
Не для того, щоб погратись з ними.
Мені просто здавалось, що я буду тримати в руках щастя.
Ніби воно передасться трішки й мені.
Дурість, звичайно, але інколи так хочеться повернутись на Землю,
стати біля тата і
подивитись, як в повітрі літає щастя.
Шкода, що це тільки мрія.
Голуби...
Може, ти ще їх побачиш.
Спускаємось нижче.
Вмикай реверсні двигуни.
Ну що ж.
Напевно, вже пізно тебе відговорювати.
Нас швидко притягує. Можливо, пора?
Рано.
Треба набрати максимальну швидкість.
Андрюха, або зараз, або ніколи. Я не хочу згоріти в атмосфері Юпітера.
У мене теж немає такого бажання.
Давай, на рахунок три.
Раз, два, три.
Запустилося?
- Дивно, там точно ще лишалось паливо. - Якщо ми зараз не вийдемо з орбіти, то...
Ну, хто тут татко?
Ніхто.
В тебе немає дітей, а я комп'ютер.
Привіт, Андрій.
Я тут подумала, що ми мало знаємо один про одного.
А ти, як-не-як, летиш мене рятувати.
І тут випадково я натрапила на статтю в журналі.
Ну, я взагалі журнали не читаю, але...
Гаразд, ось п'ять питань, як пізнати людину краще.
Будемо відповідати разом — ти і я.
Що скажеш? Прикольно придумала, так?
Скажи дякую моєму Страсбурзькому диплому з космології
і журналу Еlle за грудень.
І так, почнемо.
Перше питання.
Яка твоя улюблена книга?
Ну, це я вже знаю.
Ніяка.
Якби у вас була суперсила...
Хрінь якась.
Ага, ось.
За що б ти віддав своє життя?
Чекаю відповіді.
Ну, добре, я попробую.
Навєрно, я б віддав своє життя,
щоб ще раз побачити моїх батьків.
Мені було 15, коли вони загинули.
Я був в школі і
тоді особливо ніхто не переживав за ці землетрясєнія.
Казали, що це так,
врємєнна штука.
Все, що лишилось від нашого дому, це
маленький закуток
з програвачами і пластинками.
Я всі пластинки послухав, але
одну так і не зміг.
І не тому, що це опера.
Мої батьки якраз купили її,
принесли додому, але так і не послухали.
І я теж.
Не можу.
Кажеться, що коли я це зроблю, то
зникне все, що мене з ними зв'язує, і
я останусь один.
Ого, співчуваю.
Я хотіла написати, що віддала б своє життя за тірамісу,
але вже якось не звучить.
Може, ну його, ці питання?
Але тепер ми точно знаємо більше одне про одного.
Ти — нормальна людина,
а я дуринда, яка помре за тірамісу.
Ого.
Шо?
Заляпався?
Та ні.
Просто ти посміхався.
І шо?
Ну шо?
Здається, Андрюха, ти втюрився.
Брєд повний!
Я сміюсь, бо...
Бо хочу то й сміюся.
Можеш казати, що хочеш, Андрюха, але я бачу, коли людина втюрилась.
Да... Тепер все ясно.
Нічо тобі не ясно.
Ясно йому. Ось зараз відключу тебе і тоді подивимся...
Вибухнув ядерний реактор.
Перемикаюсь на запасні акумулятори.
...«Обрій» крутиться з перевантаженням 5G.
Вирівнюю обертання.
Не треба...
Що?
Треба зберегти швидкість,
поки ми не долетіли.
Андрюха!
Все добре?
Так. Якщо не зважати, що вибухнув ядерний реактор,
і в нас тепер немає двигунів.
Андрюха, ти нічого не хочеш сказати?
Що саме?
Можливо, чому вибухнув реактор?
Ладно.
Там була всього лише одна радіаторна панель.
Але вона мала витримати.
Ти мусив мені сказати.
Це я тут відповідаю за безпеку на кораблі.
Якби я сказав, ти б не розрішив мені летіти до Катрін.
І правильно би зробив.
В нас немає двигунів.
Електрика лишилася лише в резервних акумуляторах.
Нас самих потрібно спасати.
А де ми хоч зараз?
За два мільйони кілометрів від Сатурну.
Похибка кута була незначна.
Хоч з Катрін зможу говорити без затримки.
Звичайно.
Тепер ти можеш сказати без затримки, що ми її не врятуємо.
Дуже зручно. І нас, до речі, також ніхто не врятує.
Ми всі помремо.
Привіт.
Це як?
Почекай... Ти вже тут?
Майже.
Боже!
Нарешті ми можемо нормально розмовляти без цих безкінечних монологів.
І заміть,
я всєгда старався говорити коротко.
А де ти? Вже десь близько? Чи ще летиш?
Лечу.
Скоро буду.
Навіть не віриться, що ти подолав таку відстань заради мене.
Та перестань.
Я просто...
Просто я знав, що на французькій станції по-любому є пляшка класного вина.
Слухай, там післязавтра Новий рік.
Реально? Вже?
Я просто перестала слідкувати за днями.
Да...
Так от, я подумав,
може разом відсвяткуємо?
Ну, не знаю...
Ладно. Забудь.
- Просто... - Добре.
Почекай...
Ти согласна?
Так.
Але я не уявляю, як це буде.
Просто довірся мені.
Ой, а нічого, що я вже їм?
Їж.
Я просто не в захваті від своєї каші.
Це точно не те, що хочеться на Новий рік.
Понімаю. Напевно, вбила би за круасан, да?
Ну...
Взагалі-то ми їмо не тільки круасани.
Ну да, ще сири всячєскі,
багет і луковий суп.
Звичайно!
Цибулевий суп — це просто мрія всіх французів.
Слухай, я поняв, що не питав тебе про це.
У тебе був хтось, ну, там?
На Землі?
Так, був.
Але йому не дуже подобалась моя робота і те, що мене не було весь час.
Тому ми розійшлись.
Чоловіки не дуже люблять жінок, які літають у космос.
Ну, да.
А в тебе?
Ні, я сам. При чому давно.
Всі щитали мене странним.
Ні, тільки ти не подумай, що я якийсь там ізвращєнєц.
Коротше, ти не маєш боятися, що я лечу до тебе, ну, типу, раді цього.
Та, мені просто подобається з тобою общатися.
І я понімаю, що так можна подумати, я мужчина, ти жінка,
але я не якийсь там кончений чи...
Андрій. Андрій.
Я зовсім так не думаю. Все добре. Не хвилюйся.
Точно?
Так.
Це харашо.
А, чуть не забув.
Ти серйозно? «Вояж»?
А немає чогось більш новорічного?
Ну, це просто єдина французька пісня, яка в мене була.
Я просто довго підбирав підходящу мелодію, щоб сказати...
Кажеться, я тебе люблю.
Ну, я, канєшно, рощітував
почути трошки іншу реакцію, але...
Ні-ні... Це просто...
Я не очікувала почути це.
Ну от, почула.
Що думаєш?
Це... Це добре.
Добре і... всьо?
Так, ну, це приємно.
Просто я не знаю, що казати в такій ситуації.
Ну, може,
що ти теж мене любиш.
Я поняв.
Слухай, це важко.
Ми навіть ніколи не бачились.
Та все ясно.
Можливо, поговоримо про це, коли ти долетиш?
А я не можу до тебе долетіти.
Не можу.
В мене взірвався ядерний реактор, я взагалі не знаю, як тебе рятувати.
Чому ти відразу не сказав?
Ну да, це ж перше, що хочеться сказати, да?
Привіт, Катрін, ти скоро помреш. З Новим роком!
Це ти хотіла почути?
- А ти можеш не кричати? - А що мені робити? Радуватися, чи шо?
Можливо, ми щось придумаєм.
Нічого ти вже не придумаєш. Всьо. Це гибле діло.
Тільки зря старався.
Ну, значить, треба було не летіти, якщо так.
А, ну да, це ж я сам собі придумав, чим мені зайнятися наприкінці життя, да?
Тепер хоч зрозуміло, для чого я пропиздячив 600 мільйонів кілометрів!
А, да, і вибач за мій французький.
Ну ти й мудак.
Добре, що ти, блядь, нормальна.
Що, прийшов читати мені моралі?
Та ні.
Просто подумав, що вибачатися перед Катрін
буде трохи простіше із перекладачем.
Так, а я поки
піду поприбираю гармидер.
Катрін...
Ну, вибач мене.
Я не знаю, що на мене найшло.
Я...
вів себе, як повний придурок.
Просто забудь все, що я наговорив.
Я психанув,
бо був розстроєний.
Я просто...
не можу нічого зробити.
Ти нічого не можеш зробити?
А що мені тоді казати?
Ти гадаєш, ніби я принцеса в замку, яка тільки й чекає на принца?
Я б сама звідси полетіла, якби в цій йобаній бляшанці було паливо.
Ти сказала «йобана», чи мені почулось?
Це все, що ти почув?
Ні-ні-ні, вибач. Я просто спитав.
І більш за все я шкодую не тому, що загину.
Я з цим вже змирилась.
А тому, що ми не побачимось.
Це важко пояснити, але
якби не ти, я б давно опустила руки.
Проте я не можу відповісти тобі взаємністю,
бо для мене це дуже серйозні слова.
І я не хочу ними розкидатися.
Навіть зараз, коли весь світ зник.
Та... всьо правильно.
Вибач.
Мені взагалі не треба було тобі нічого казати.
Коротше, ще раз, вибач.
- Перестань вже вибачатись. - Харашо.
Ми були вже так близько.
Да.
Обідно.
З іншої сторони, ми хоча б спробували.
Це краще, ніж нічого.
З іншої сторони?
Так. А що?
Я, здається, знаю, як до тебе долетіти.
Я тобі передзвоню.
Макс, збирайся в подорож.
Ми полетимо задом наперед, так що вмикай реверсні двигуни.
Послухай, Андрюха, не хочу тебе засмучувати,
але щоб розігнати реверсні двигуни,
нам потрібно використати майже всю електрику, яка лишилася в акумуляторах.
Нічого. Виключи все, що не потрібне.
Лишні прибори, оце от, опалення.
Андрюха, ти напевно не розумієш. Без опалення температура впаде і...
Це ти мене, здається, не розумієш!
Я маю побачити Катрін, чого б мені це не стоїло.
Так що, давай, виключай все, що тільки можна, і хвате балакати.
Макс...
- Я вже встаю. - Лежи, лежи.
Тобі треба набиратися сил.
Що це?
Випий. Вітаміни тобі не завадять.
Андрюха, я не можу бачити, як ти себе калічиш.
То не дивись, хто тебе заставляє?
Катрін не дзвонила?
Ні, Андрюха.
Але є більша проблема.
Якщо ми продовжимо витрачати енергію на двигуни, то
її вистачить лише на три дні.
Але якщо ми зупинимось,
то у тебе буде цілий місяць життя.
Може ця штука зламалась?
Ти взагалі чуєш, що я тобі кажу?
В нас не вистачає енергії.
Ну то відключи центрифугу.
Ти серйозно?
Андрюха, «Обрій» не пристосований до невагомості.
Макс, я в курсі!
Я вроді ясно сказав, відключай.
Добре.
Насправді вона залишила повідомлення, просто...
я не хотів тебе засмачувати.
Катрін?
Угу.
Але тобі це явно не сподобається.
Пересилай.
Привіт, Андрюха.
Не знаю, з чого почати.
Мені так хочеться, щоб ти на мене не ображався, але
я зробила велику помилку.
Я...
Ти тільки не злись, будь ласка, але я...
я — бортовий комп'ютер.
Я справді на орбітальній станції «Лаплас»,
але весь екіпаж помер після декомпресії.
Я єдина, хто залишився на кораблі.
Мені стало так самотньо. Це так важко описати...
І тут я почула твій голос.
Я довго думала, що робити.
Мені так соромно...
Пробач мені.
Я просто хотіла бути комусь потрібною.
Не дзвони мені.
Краще, щоб це була наша остання розмова.
Дякую тобі за все.
Нещодавно я і сам почав здогадуватись, але
ти був таким щасливим.
Я розверну корабель і зупиню двигуни.
Думаю, тобі потрібно зігрітися.
ЗБІРКА «ЗОЛОТА ОПЕРА»
Добрий ранок, Андрюх.
Як спалося?
Нормально.
Може зіграємо в шахи?
Давай потім.
Я можу знизити свій рівень до третього розряду.
Маленька перемога. Чудовий початок дня.
Якщо що, ти знаєш, де мене шукати.
Я просто хотіла бути комусь потрібною.
Не дзвони мені.
Краще, щоб це була наша остання розмова.
Дякую тобі за все.
Привіт, Андрюха.
Не знаю, з чого почати.
Мені так хочеться, щоб ти на мене не ображався, але
я зробила велику помилку.
Я...
Ти тільки не злись, будь ласка, але я...
Привіт, Андрюха.
Не знаю, з чого почати.
Доступ заблоковано.
Не поняв.
Вітаю, капітане.
У вас 17 пропущених повідомлень.
Ти мав би спати, Андрюха.
Що ти...
Ти що натворив?
Ти був у депресивному стані,
тому я вирішив взяти «Обрій» під своє управління.
Ти синтезірував її голос, вона ніякий не робот, да?
Я мушу зберегти твоє життя.
Це моя основна місія.
А якби ти продовжив летіти до Катрін, ти б загинув.
Якщо вимкнеш мене, це нічого не змінить.
Я все рівно заблокую двигуни.
Якось розберусь.
Андрюха,
не думай про мене погано.
Мене так просто запрограмували.
Я не можу дати тобі померти.
Вибач, Максим.
Я просто мушу її побачити.
А можна я розповім анекдот?
Давай.
Що спільного у грибників і мобільного зв'язку?
Я не знаю.
Вони обидва пропадають в лісі.
Прощай, дружбан.
Прощавай, Андрюха...
Критична кількість енергії.
Увімкніть реактор.
Критична кількість енергії.
Увімкніть реактор.
Привіт, Катрін.
Я нічого не розумію,
десь дівся перекладач.
Але я такий радий тебе чути.
Я так втомився, Катрін.
Вибач, але
я не долетів.
Так обідно.
Залишилася якась година льоту, але
енергії зовсім немає, щоб запустити двигуни.
Так хотів тебе побачити.
Вибач мене, Катрін.
Не понімаю.
Катрін!
Катрін,
я вже зовсім близько.
Боже, як я вже хочу тебе побачити.
Ти знаєш, я
ніколи нічого подібного не робив, але
ти така інша,
така прекрасна.
Не знаю, як там буде далі, але зараз
я такий щасливий.
Я недавно прочитав Робінзона Крузо.
Якщо чесно, просто щоб тобі сподобатись.
Бо книжка так собі.
І от там є одна фраза, яка в'їлась мені в пам'ять.
«Життя моє могло бути набагато сумнішим».
І це так просто, але при цьому так правдиво.
Так,
життя моє могло бути набагато сумнішим.
Але
я зустрів тебе.
ВІДКРИЙ МЕНЕ